A Lundafoss története
Stanó 2009
Elmondok nektek egy kevéssé ismert történetet a késői viking időkből.
A Sagák nem említik, (ki tudja miért?), csak szájhagyomány útján terjed, úgy is csak bizonyos éjféli órákon, megfelelő mennyiségű alkohol elfogyasztása után.
Történt egyszer, hogy Throndur Kandursson hírét vette, hogy volt korábban valami Leif Eriksson nevű viking (aki nevét a közhiedelemmel ellentétben nem vörös szakálláról, hanem rendkívül vörös orráról kapta), járt valami Vinland nevű helyen.
Throndur nem volt egy nagy lumen, de annyit azért ő is tudott, hogy a vin szőlőt jelent, és ahol szőlő van, ott bor is akad.
Amúgy is eddig mindössze a literes korsó kiivás próbáját sikerült kiállnia a férfivé avatás tizenöt megmérettetéséből, ami immár közel negyven évesen kezdett kifejezetten kínos lenni.
A családi helyzet is bonyolódott, mert Throndur a töltött rozmárgyomor minősége feletti vita hevében torkon szúrta sógorát, valamint, ha már ott volt, a feleségét is - elvégre ő főzött, ő a hibás!
Mindezért igen megörült az új paradicsom hírének, érezte, hogy ez lesz a neki való hely, és mivel hajót senki nem adott neki kölcsön az útra, úgy határozott, hogy épít egyet.
Anyagait a természet adta lehetőségeknek megfelelően választotta. Fő építőanyagát a norvég fjordokban mindenhol vadon termő polifoam, bambusz, hurkapálca és fogpiszkáló adta. Egyedül kétoldalas ragasztószalagból szorult behozatalra, de szerencsére az Izlandon bőségesen termő fajtából egy nagy tekercset sikerült cserélnie sógora bútoraiért.
A hajóépítésben rengeteg újítást alkalmazott, tehette ezt annál is inkább, mivel soha nem épített még semmit.
A későbbi hajóépítők sokat profitálhattak megoldásaiból, amennyiben messze elkerülték azokat.
A hajót a hagyományos viking hajók látás utáni másolásával formázta meg.
A polifoam biztosította a hajótest anyagát, és egyben a kényelmes fekvést a fenékben
A kormányt a falu jövendőmondója tanácsára rögzített kivitelben készítette el, mondván, hogy az istenek majd úgyis elvezetik céljához - ha meg nem, hát nem.
Az evezőket csak hagyománytiszteletből szerelte fel, szintén rögzített kivitelben, mivelhogy utált evezni, és különben sem értett hozzá.
A vitorlát sógornője nászéjszakai (azóta is mosatlan) lepedőjéből rögtönözte, ami a későbbiekben súlyos hibának bizonyult (nem véletlenül mondja az ősi viking mondás: Ne kjáinválá thingvetlír oder fjordur bráá! – ami szabad fordításban annyit tesz: Ne vedd el nászi ágyneműmet, mert jól pofánváglak!)
A kötélzet mibenlétéről fogalma sem volt, ezért inkább mellőzte az egész hóbelevancot (elvégre minek botladozzon a hajón)
A viking hajók oldalán elhelyezett pajzsok az egyes harcosok tulajdonát képezték, ő az apjáét hozta el, és mivel nem volt még egy őrült, aki vele tartott volna, a szimmetria érdekében elhozta a sógor nagyfazekának fedőjét.
A viking hajók orrdísze álltalában sárkány- vagy kígyófej, de mivel ő nem számított igazi vikingnek, ezért kedvenc táplálékállatát, a Lundát faragta ki orrdísznek, és a hajót is ezen szárnyasból származó talajjavító segédanyag után nevezte el Lundafoss-nak.
A vízrebocsátásra Bjöhnborg jelentéktelenségéről nevezetes kikötőjében került sor, a klántagok kárörvendő röhögése közepette. A Lundafoss sikeresen átkelt a sólyát a mólótól elválasztó több mint tízméteres vízcsíkon, majd bugyborékolva elmerült, a rengeteg, a sógor házából származó kacat súlya alatt, amit Throndur optimista módon belezsúfolt a lélekvesztőbe.
Így ment hát füstbe a nagy utazás! Sajnos Throndurt magát még aznap meglincselte a sógor családjából összeverődött dühöngő csőcselék, akik a gyilkosságokat még meg tudták volna neki bocsátani, ám a nászi lepedő elvételét már semmiképpen.